Unge gjengangere i tvangsepisoder
![](/sites/default/files/styles/large/public/legacy_images/1346825.jpg?itok=WkKnOFrY)
Maria Knutzen har vist at tvangsmidler ofte brukes på de samme pasientene i akuttpsykiatrien. Unge med mange og lange innleggelser er særlig utsatt.
I 1972 var Maria Knutzen 20 år og ufaglært pleiemedhjelper på en
lukket psykiatrisk avdeling. Der fikk hun sitt første møte med et
tvangsmiddel som ikke brukes lenger: tvangstrøya.
– Jeg opplevde at ubalansen i relasjonen mellom pasienten og
oss ble stor. Det føltes ubehagelig med maktesløsheten til
pasienten og den tilsvarende økte makt personalet fikk over
vedkommende, forteller hun.
Dårlig dekket i utdanningen
20 år seinere begynte hun som psykiatrisk sykepleier ved
akuttpsykiatrisk avdeling på Ullevål sykehus og ble overrasket over
hvor lite forskningsbasert kunnskap det var om bruk av
tvangsmidler. Temaet hadde heller ikke blitt tatt opp ordentlig i
utdanningen.
– Psykiatriske pasienter som blir underlagt tvangsmiddel er å
betrakte som intensivpasienter. De blir helt overlatt til oss som
må ivareta deres grunnleggende behov. Vi må blant annet passe på
væsketilførsel, men da jeg jobbet på Ullevål, manglet vi
registreringssystemer for det.
Mangler nasjonale retningslinjer
Det finnes fremdeles ingen nasjonale retningslinjer for bruk av
tvangsmidler.
– Det gjør at det utvikler seg lokal praksis på sykehusene som
pasientene blir prisgitt. Ulike datasystem og rutiner for
rapportering gjør også at datatilgangen og forskning på området
blir vanskelig, sier Knutzen.
Det har derfor ikke vært noen enkel jobb å studere
tvangsmiddelbruken ved tre akuttpsykiatriske avdelinger (se
faktaboks nederst i saken). Mange års arbeid endte omsider med
doktorgrad i september.
Risikofaktorer
Der viser hun at isolasjon nesten ikke forkommer lenger, men at
mekaniske og farmakologiske tvangsmidler brukes både hver for seg
og i kombinasjon. Forekomsten var på vel 14 prosent i 1996–97 og
vel 11 prosent i 2004–05.
Hun identifiserte også følgende pasientkarakteristikker som
øker sannsynligheten for tvangsmiddelbruk: Tvangsinnleggelse, mange
og lange innleggelser, samt følgende diagnoser: Rusutløst psykose,
schizofreni eller bipolar affektiv lidelse.
Mulig systemsvikt
Når Knutzen så hva som kjennetegnet pasientene som hadde
hyppige episoder med tvangsmidler (seks episoder eller mer), var
ung alder en risikofaktor kombinert med mange og lange innleggelser
og en høy forekomst av personlighetsforstyrrelser.
– Dette er bare tall fra en toårsperiode. Hva med et
livsperspektiv – hvor mange episoder blir det ikke da, undres
Knutzen.
Hun har ingen forklaring på hvem disse unge er eller hvorfor
akkurat unge ser ut til å være ekstra utsatt for tvangsmiddelbruk.
Men odds-ratioen for mange og lange innleggelser er så høy at det
fikk henne til å tenke på om dette kan handle om systemsvikt også
utenfor avdelingen.
– Klarer hjelpeapparatet der ute ikke å ta seg av disse
pasientene? Kanskje bør vi se nærmere på behandlingen de får både
på DPS og i førstelinjetjenesten, i tillegg til hvordan pasientene
møtes i spesialisthelsetjenesten, forslår Knutzen.
Hjelpeløshet
Hele 40 prosent av tvangsmiddelepisodene forekom blant bare 9
prosent av de pasientene som stod i tvangsmiddelprotokollen.
– Hva forteller det at noen har en så stor andel av episodene?
– Det kan ses som et uttrykk for hjelpeløshet fra personalets
side. Her har vi identifisert en gruppe som vi ikke har lempeligere
midler til.
Krenkelsesprosess
Knutzen mener tvangsmiddelbruk kan betraktes som det endelige
stadium av en krenkelsesprosess, samtidig som hun også ser at det
handler om nødrettstilstander som alltid vil kunne dukke opp i
psykiatrien.
– Tvangsmidler kan være nødvendig for å forhindre at pasienten
skader seg selv, andre eller forårsaker betydelig materiell skade,
sier hun og fortsetter:
– Undersøkelser viser at pasienter ofte opplever
tvangsmiddelbruk som krenkende og at deres grunnleggende behov ikke
blir tatt godt nok vare på. Andre forbinder tvangsmidlene med
trygghet. Ulike former for tvangsmidler oppleves også forskjellig.
Noen foretrekker for eksempel å ligge i reimer fremfor å bli holdt.
– Mye kan endres
Maria Knutzen håper at funnene hennes kan bidra til å
forebygge, kvalitetssikre og redusere tvangsmiddelbruken ved at man
blant annet på forhånd kan identifisere personer med risiko for økt
tvangsmiddelbruk. Det vil gjøre det mulig å evaluere behandlingen
pasienten har fått, for så i samråd med pasienten selv, utvikle
individuelt tilpassete behandlingstiltak. Foreløpig er det ingen
avdelinger hun vet om som har identifisert disse pasientene.
– Det er mye som kan endres til det bedre, både organisatorisk,
kompetansemessig, personalmessig og arkitekturmessig. Ved
akuttpsykiatrisk seksjon i Skien ble tvangsmiddelbruken mer enn
halvert da avdelingen fikk nytt bygg og hver pasient fikk 100
kvadratmeter til disposisjon og fritt kunne gå ut i et atrium.
FAKTA:
Maria Knutzens doktorgradsavhandling «Tvangsmidler i
psykiatriske akuttavdelinger» dokumenterer bruken av isolasjon,
mekaniske tvangsmidler (ulike belter) og farmakologiske
tvangsmidler (korttidsvirkende legemidler). Datamaterialet er
fra to tidsperioder:
1996–97: Akuttpsykiatrisk avdeling på Ullevål. 960
pasienter, hvorav 135 av dem var involvert i minst en episode med
tvangsmidler.
2004–05: Akuttpsykiatriske avdelinger ved Ullevål
universitetssykehus, Aker universitetssykehus og Sykehuset Buskerud
(Lier). Et tilfeldig utvalg av alle innlagte pasienter som ikke var
registrert i tvangsmiddelprotokoller (374 av totalt 3365), samt 375
pasienter som var involvert i minst én episode med
tvangsmidler.
0 Kommentarer